Боротьба України сьогодні і 80 років тому
УПА була не просто бойовим партизанським формуванням — багато в чому це була добре організована армія, хоч і без держави
Це було трохи інакше. 80 років тому був Давид проти Голіафа. Але Давид був зовсім сам проти кількох Голіафів. Смертельної зброї ніхто не постачав. Українські воїни використовували свою, часом дуже примітивну, або ту, що захопили. Тим не менш, за деякими даними, боротьба тривала до кінця 1950-х років. Це була партизанська війна, підтримувана населенням, переважно спорадична, з елементом несподіванки як основною зброєю.
Встановлюючи історичні події та постатей, які заслуговують на увагу, ми звертаємо увагу на сучасну актуальність. Іншими словами, ми шукаємо впливу на поточні події. Чим суттєвіший або триваліший ефект, тим більша його важливість.
Тож повернемося до подій 80-річної давності. Як вони можуть бути актуальними сьогодні? Вони можуть і є. Україна перебуває в розпалі дикої війни, перемоги в якій ніхто не сподівався, не кажучи вже про конкурентоспроможність. За задумом агрессора, війна мала тривати дні. Ось ми більше ніж через півроку з вірогідністю української перемоги. Є нематеріальна причина, чому Україна була такою ж незламною і, можливо, витривалою. Відверто кажучи, це через її історію.
Українська нація як суб`єкт утворення з історією державності існує вже 1200 років. Місто Київ було засноване у V ст. Київська держава виникла в IX ст. Крім Київської держави, яка проіснувала майже 400 років, і її наступниці Галицько-Волинської держави, яка проіснувала ще сто років, українська незалежність і державність були переривчастими і нетривалими. Тридцять один рік незалежності є найдовшим із XIV століття. Можливо, тому українська історіографія сповнена трагедій і боротьби.
|
Цього року ми відмічаємо одну таку героїчну боротьбу. Вісімдесят років тому в розпал конфлікту Другої світової війни, який в основному вівся на українській землі в 1942 році, народ України створив армію, народну армію для боротьби з численними ворогами України.
Організацію Українських Націоналістів (ОУН) – Українську Повстанську Армію (УПА) часто називають спільним терміном для українських визвольних змагань принаймні від 1929 до 1950-х років. Без ОУН не було б УПА. Все ж таки УПА була загальнонаціональним явищем. Проте ядро перших її дружин складали члени Організації українських націоналістів. Вони були складовими частинами одного руху – в структурі ОУН було військове крило. Використовувався окремий формат для залучення неоунівців.
На піку свого розквіту особовий склад УПА, включно з допоміжним, складався з близько двохсот тисяч осіб, включаючи озброєне підпілля, а також служби безпеки, зв’язку, медичну та санітарну служби. Порівняння кількісного складу бійців УПА, їхньої організації та тривалості з іншими неурядовими партизанськими формуваннями свідчить про те, що УПА була не просто бойовим партизанським формуванням — багато в чому це була добре організована армія, хоч і без держави.
Нещодавно, 12 серпня 2022 року, на 98-му році життя відійшла у вічність остання розвідниця зв`язкова головного командира УПА генерала Романа Шухевича Дарія Гусак. Була членом і ОУН, і УПА. Її життя було життям багатьох українських націоналістів того часу. Спочатку вступила до юнацтва ОУН, потім до повного членства. У 1947 році стала особистим зв`язковим генерала Шухевича. Згідно з радянськими документами, у січні 1950 року Шухевич наказав їй виїхати до Москви за фальшивими документами для встановлення зв’язку в американському посольстві, що вона й зробила. Після повернення 4 березня 1950 року була заарештована. Наступні двадцять п'ять років вона провела в радянських тюрмах і концтаборах. Її обов’язком було не просто вистояти, а й продовжувати боротьбу у в’язниці. Вона служила прикладом для підростаючого покоління. Після звільнення в 1975 році разом з іншими колишніми політичними в'язнями вона брала активну участь у громадських і культурних справах на користь України.
Традиційно 14 жовтня 1942 року – свято Пресвятої Богородиці Покрови – часто називають датою створення першого відділу УПА. Рік точний, але справжня дата символічна. УПА оголосила цей день своїм офіційним святом. Фактично, у вересні-жовтні 1942 р. член ОУН Остап розпочав свою роботу в лісах Полісся (Північно-Західна Україна) з формування перших збройних загонів для активної боротьби з німецько-фашистськими загарбниками. Через кілька місяців ці збройні групи оформилися як перші відділи УПА.
|
Про ОУН-УПА було написано багато трактатів, наукових праць, статей тощо, а також критику та пропаганду, написану істориками, журналістами, політичними діячами, пропагандистами – українськими та іноземними, дружніми та ворожими. Вороги ОУН-УПА давали оцінки ОУН-УПА, серед них і Микита Хрущов у своїх спогадах, який шкодував про успіхи ОУН-УПА через свій недогляд. Смертельним ворогом ОУН-УПА був Павло Судоплатов. Він був заступником директора радянської зовнішньої розвідки з 1939 до 1942 року, потім був призначений директором Управління особливих завдань, поки, нарешті, не став директором Четвертого управління. Його оцінку української націоналістичної боротьби під час і після Другої світової війни він висловив у спогадах, опублікованих у 1994 році, з великим трепетом. Після Другої світової війни «Нью-Йорк Таймс» опублікувала кілька статей про боротьбу українських націоналістів, що вплинуло на політичні події у Східній Європі.
Відразу після війни Головний Штаб УПА видав звернення до всіх українців, які були інтерновані чи заслані:
«Де б ви не були: в шахтах, у лісі чи в таборах, завжди залишайтеся тим, ким ви були, залишайтеся справжніми українцями і продовжуйте нашу боротьбу».
Значною і драматичною була роль ОУН-УПА в радянських таборах. Провідні оунівці, такі як Катерина Зарицька, Михайло Сорока, Юрій Шухевич, син Головного Командира УПА, або вже згадана Дарія Гусак, які були інтерновані, стали символами опору в таборах і тюрмах.
Американська журналістка Енн Епплбаум у своїй книзі «ГУЛАГ» відзначила, зокрема, українських політв’язнів у ГУЛАГах. Вона підкреслила, що безумовно найвпливовішими етнічними групами в таборах були українці та балти. Їх вплив полягав як у великій чисельності, так і у відкритому протистоянні радянському союзу. Як приклад української організованості та дисципліни пані Епплбаум навела конкретну подію – «Кенгірське повстання» в одному з таборів Казахстану. Вона описала повстання і дійшла висновку, що страйковий комітет був обраний «Центром», і оцінила, що українці поводилися так, ніби їх об’єднала якась «організація».
Спадщина ОУН-УПА перетворилася в радянському суспільстві на жаргон і просторіччя, які означали ворожість, особливо з боку російського сегменту суспільства. Українських патріотів у побуті називали «бандйорами» або «бандерівцями». Іван Дзюба, один із найвидатніших українських дисидентів у радянському союзі, у своїй публікації «Інтернаціоналізм чи русифікація» цитував це в одній із подій, про які він розповідав:
«Коли в 1963 році Клуб молодих письменників і художників вирішив вшанувати пам’ять Івана Франка і організував смолоскипну ходу до його пам’ятника, на головній вулиці Києва з натовпу було чути гомоніння росіян: «Дивіться! Бандерівці! (sic) Як їх багато!»
Цей ярлик зберігся. Конотація залишається ворожою з боку ворогів чи недоброзичливців України. Ті, хто отримав такий ярлик, охоче сприйняли цей термін як знак честі. У найпопулярнішій військовій пісні в Україні сьогодні є слова: «Батько наш - Бандера...»
Незважаючи на російську жорстокість, яка складається з усіх чотирьох злочинів, визначених Міжнародним кримінальним судом, – агресії, злочинів проти людяності, військових злочинів і геноциду – Україна досягла значного успіху в поточній війні, на великий подив не лише агресора, а й більшості людей. Можливо, майбутнє непевне, але є впевненість, що Україна не здасться. Абсолютна перемога України або найгірший сценарій – війна триватиме гібридно-партизанською. Кожна українська бабуся буде споряджена вибухівкою.
Немає ілюзій, що росіяни стануть цивілізованими. Але є сподівання, що весь цивілізований демократичний світ більше ніколи не буде ховати голову в пісок.
Наполегливість України є свідченням незламності народу України і військової та гуманітарної допомоги Заходу. Однією з причин, чому Україна потребувала і продовжуватиме потребувати військової, гуманітарної допомоги та допомоги у відбудові в осяжному майбутньому, є те, що, незважаючи на незалежність України протягом тридцяти одного року, російська п’ята колона діяла в Україні зі спробами культурного геноциду тощо, а також нормальні явища, як змішані шлюби, еміграція. Західна наївність значною мірою сприяла здатності росії гальмувати розвиток України.
“The Financial Times” фактично підтримала російського сурогата Віктора Януковича на посаді президента України в 2010 році. Організація з безпеки та співробітництва в Європі спостерігала за виборами 2010 року та оцінила їх чесними та прозорими, хоча насправді вони були затьмарені грубим шахрайством, що складалося із залякування та використання адміністративного ресурсу. У результаті, коли народ України скинув президента Януковича, а росія напала на Крим і Донбас, українські збройні сили оцінювалися лише в шість тисяч боєздатного особового складу.
Що сталося після Революції Гідності України – відбувалися військово-економічна розбудова та розвиток. Лише зараз Захід по-справжньому усвідомив російську загрозу, і, можливо, «відкриття очей» є однією зі срібних накладок цієї жорстокої війни.
З незламним духом України, відшліфованим історичною боротьбою, прикладом якої є герої ОУН-УПА, посиленням її військової спроможності завдяки особистій відданості та допомозі Заходу, Україна сьогодні не тільки змагається на полі битви, але також є найкращим шансом демократії врятувати світ. Саме такий спадок ми спостерігаємо у 80-ту річницю утворення Української Повстанської Армії та 31-у річницю відродження Української Державності.
Аскольд Лозинський