![Пам’яті спецпризначенця Володимира Мотельчука (позивний «Вовчик») Пам’яті спецпризначенця Володимира Мотельчука (позивний «Вовчик»)](https://static.ukrinform.com/photos/2024_05/thumb_files/630_360_1715681222-413.jpg)
Пам’яті спецпризначенця Володимира Мотельчука (позивний «Вовчик»)
Вранці 29 березня 2022 року у результаті ракетного удару росіян по Миколаєву було зруйновано приміщення обласної військової адміністрації та облради. Будівля завалилася, поховавши під собою 37 людей. Рятувальна операція тривала п’ять діб.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2024_05/1715694941-327.jpg)
Серед загиблих був і учасник АТО/ООС, військовослужбовець, прапорщик Володимир Мотельчук. Йому було 33 роки і до свого дня народження він не дожив 16 днів.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2024_05/1715681220-178.jpg)
Володимир любив родину, вірно служив своїй країні, докладав надлюдських зусиль, щоб після важких травм повернутися до повноцінного життя і бути корисним своїй державі. Але доля розпорядилася по-іншому.
«Мені сьогодні наснився Володя. Бачу, йде такий гарний, веселий… Я його питаю, синочку, де ж ти був два роки? Чому мовчав… Я так страждала. А він у відповідь: «Мамо, не хвилюйся, так було треба». Цей сон у переддень нашої розмови побачила мама Володимира, Людмила Гулько. Попри слабке здоров’я, вона погодилася на важкі спогади, зазначивши, що хоче зробити все від неї залежне, щоб пам'ять про сина жила довго…
![](https://static.ukrinform.com/photos/2024_05/1715681266-691.jpg)
Володимир народився 13 квітня 1998 року у райцентрі Криве Озеро на Миколаївщині. Закінчив середню школу №2 і поїхав навчатися до Миколаєва, отримав спеціальність майстра по ремонту автомобілів та електрогазозварювальника. У родині було троє дітей, він – найстарший. Тому завжди допомагав батькам й опікувався молодшою сестричкою та братом.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2024_05/1715681269-687.jpg)
У 2006 році хлопця призвали на строкову службу. Його дідусь був військовим, тож Володимир теж думав про кар’єру військовослужбовця. Підписав контракт і прослужив в армії понад 12 років.
«Ми отримували багато подяк за гарну службу, пишалися його досягненнями. Він завжди був першим у всьому, відповідальним, справжнім другом, здатним на самопожертву заради інших. Завжди досягав поставленої мети. Служив у військах спеціального призначення, багато працював, щоб заслужити право носити краповий берет. Закохався й одружився з хорошою дівчиною Домінікою», - розповідає пані Людмила.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2024_05/1715681221-980.jpg)
Вона каже, що син завжди займався спортом, зокрема, легкою атлетикою, брав участь у багатьох змаганнях різного рівня, де посідав призові місця. Під час служби в армії став учасником міжнародних навчань в антитерористичному центрі при СБУ в Одесі. Зарекомендував себе якнайкраще, закінчив навчання з відзнакою і отримав сертифікат міжнародного зразка, підписаний французьким командувачем, який проводив вишкіл. Був обраний одним із семи військовослужбовців, які стали інструкторами по боротьбі з тероризмом. Його запрошували на Службу до Франції, але він відмовився, бо хотів бути корисним Україні.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2024_05/1715681267-717.jpg)
Володимир брав участь в АТО, мав статус учасника бойових дій та подяки й нагороди за гарну службу. У 2018 році демобілізувався і поїхав працювати до Чехії. Там з ним стався нещасний випадок, у результаті якого хлопець отримав дуже важкі травми. Лікарі давали йому мало шансів на життя, бо у Володимира був зламаний хребет, надважка черепно-мозкова травма, у результаті чого стався параліч лівого боку, пошкоджені внутрішні органи.
Йому зробили у Чехії кілька складних операцій. Два тижні провів у медичній комі.
«Ще коли Вова був зовсім маленьким, то захворів і нам довелося доправляти його «кукурузником» у лікарню Миколаєва. Тоді я важко перенесла переліт, мені було дуже зле. Відтоді я ніколи не літала. Але коли це горе сталося з Вовою, я змогла себе пересилувати і знову сіла у літак, щоб прилетіти до нього у Чехію. Лікарі казали, що шанси на життя невеликі, а якщо він і житиме, то не зможе говорити і втратить рухомість лівої руки та ноги. Але ми не здалися, боролися, я знала, що він усе витримає, такий у нього був характер», - розповідає пані Людмила.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2024_05/1715681265-107.jpg)
До трагедії Володимир працював на автомобільному заводі у Чехії і дуже гарно себе зарекомендував. Тому адміністрація підприємства допомогла родині. Виділила кімнату, яку обладнали всім необхідним для перебування важкохворого, щоб той з рідними міг жити там у період між операціями. Адже перебування у медичному стаціонарі дуже дороге.
«Він був лежачим, у хребті пластини, не було частини черепної коробки… Дивитися на це було страшно, серце кров’ю обливалося, але я ніколи не показувала перед ним свого розпачу і ми все подолали. Лікування і реабілітація були дороговартісними, самі ми б все це не потягнули та нам допомагали всі: рідні, знайомі, друзі, просто небайдужі. З ним працював реабілітолог, який приїздив щодня з Карлових Вар. Тож через кілька місяців Вовчик неймовірними зусиллями волі і з допомогою фахівців таки зміг піднятися. Спочатку пересувався на інвалідному візку, але після повернення в Україну встав з нього і сказав – буду ходити сам. І це йому вдалося», - продовжує розповідь мати.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2024_05/1715681220-916.jpg)
Вона каже, що син багато займався, відвідував різноманітні реабілітаційні центри і таки став на ноги. Став учасником миколаївської спортивної команди ветеранів АТО/ООС «Гард», займався греблею, фехтуванням. Готувався їхати до Франції на змагання у квітні 2022 року. Навіть подолав дистанцію Лондонського марафону: 42 км з Миколаєва до Очакова пройшов за 8 год 57 хв. А ще мав великі плани на життя: попри проблеми зі здоров’ям власноруч ремонтував дачу, хотів розвести перепелів…
Мати стверджує, що він ніколи не скаржився, завжди казав, що у нього все добре, натомість цікавився життям своїх рідних, їхніми потребами і завжди допомагав.
З першого дня повномасштабного вторгнення РФ в Україну Володимир пішов до тероборони. Оскільки мав неабиякий досвід військової служби у спецвійськах і відповідні знання, то навчав інших та виконував спеціальні завдання.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2024_05/1715681268-443.jpg)
«29 березня 2022 року я лежала у лікарні. Ми з Вовою часто переписувалися, коли була можливість - він телефонував. В той день я прокинулася о 6 ранку. Десь через годину написала Вовчику, спитала, як у нього справи? Він відповів: «Все добре, мам. Як ти? Я пишу: «Трохи легше…». Це була наша остання переписка… О 8.45 того дня його не стало…», - згадує той страшний день жінка.
Вона каже, що згодом зайшла в інтернет і побачила, що в ОВА попала ракета. Хоча вона й не знала, що там її син, але тривога огорнула душу. Почала йому дзвонити, писати… Йшов час, а він не відповідав. Невістка, з якою зв’язувалася, теж нічого не казала - не хотіла хвилювати. Але згодом зізналася, що знаходиться біля ОВА. Материнське серце зрозуміло: він там…
Потяглися важкі дні очікування. Пані Людмила гнала геть від себе думку про те, що син загинув. «Я молилася Богу і просила: хай в якому він стані, важкотравмований – ми справимося, тільки б живий… Після великої дози ліків я заснула ненадовго і мені почулися його кроки. Я проснулася з усвідомленням того, що його вже немає, хоча досі сподівалася на чудо. Я благала Вовчика прийти до мене попрощатися. І знаєте, це сталося… У якийсь момент я побачила його руку біля моїх долонь…», - каже згорьована мати.
Вона також розповідає, що коли сина ховали, то над кладовищем літала зграя лелек, вони кружляли, виписували фігури у небі. Тоді хтось сказав: «Дивіться, вони проводжають Володю…».
13 квітня 2024 року у Кривоозерському ліцеї №2 урочисто відкрили меморіальну пам'ятну дошку Володимиру Мотельчуку - справжньому патріоту, який з першого дня став на захист Вітчизни.
Вічна шана Герою!
Фото з архіву Людмили Гулько, пресслужба Миколаївської ОВА