![Коли слово – грізна зброя Коли слово – грізна зброя](https://static.ukrinform.com/photos/2022_03/thumb_files/630_360_1647592411-394.jpg)
Коли слово – грізна зброя
У ці дні в Україні пишуться нові сторінки не лише вітчизняної, а й світової журналістики Безсумнівно, їх згодом аналізуватимуть теоретики засобів масової інформації, досліджуватимуть практики, вивчатимуть студенти – майбутні журналісти. Це буде згодом, тоді, коли закінчиться ця розв’язана російським агресором безглузда, руйнівна, кривава війна.
А поки що весь цивілізований світ не перестає захоплюватися відвагою і мужністю захисників України, про подвиги яких, як і про стійкість і незламність усього українського народу, розповідають наші колеги-журналісти: на стрічках оперативних новин інформаційних агентств (так твориться вражаюча хроніка цієї війни – вона, безсумнівно, увійде в майбутні дослідження), у блогах, діалогах, коментарях, якими переповнений Інтернет (написані по живих слідах, вони також стануть переконливими свідченнями про цю війну), у численних публікаціях на сторінках газет і журналів (вони теж увійдуть до документальних звинувачувальних матеріалів про віроломний, нічим не спровокований напад на Україну).
![](https://static.ukrinform.com/photos/2022_03/1647592485-631.jpg)
Та все ж окремо варто й необхідно виділити безперервну інформаційну вахту українських теле- і радіожурналістів. На наше переконання, вона не має аналогів у світовій масмедійній історії. І, насамперед, тому, що з першого дня війни відбулося безпрецедентне об’єднання творчих потенціалів, техніко-технологічних можливостей і матеріальних ресурсів провідних українських теле- і радіоканалів. До цього кожен з них займав певну інформаційну нішу, мав свою аудиторію, здійснював свою редакційну політику. Часто ця політика – явно чи приховано – випливала з приналежності тим чи іншим власникам електронних ЗМІ, і ми з вами були свідками, як в українському ефірі точилася гостра інформаційна війна за сфери впливу, серед яких ключовим було слово «влада». Олігархічне телебачення, інші приватні ЗМІ були й залишаються найбільш потужними в українському інформаційному просторі. Суспільне й державне телебачення і радіо поки що не склали їм належної конкуренції.
Але як все змінилося 24 лютого! З початком російської агресії відбулося унікальне об’єднання ресурсів провідних вітчизняних теле- і радіоканалів, стартував небачений досі марафон мовлення “Разом ми сильні» – 24 години на добу, з дня в день. Правда, заради точності зазначимо, що в нього була, так би мовити, генеральна репетиція, коли ми чекали російського нападу ще 16 лютого, і в оголошений на цю дату День єднання за великим круглим столом зібралися відомі ведучі й спікери провідних українських телеканалів.
Але тоді ще тривала в Пекіні Зимова олімпіада, і ворог відклав вторгнення. Через кілька днів після цього марафон інформаційного спротиву окупантам почався вже в умовах реальної війни. І з першої об’єднавчої картинки на наших екранах, з перших сюжетів і коментарів стало ясно, що саме такий підхід і такий формат найбільш прийнятний для обставин військового часу. З очевидних причин. Назвемо лише п’ять з них. По-перше, одному, навіть найпотужнішому каналу не під силу охопити впродовж кожної доби всю панораму військових дій, опору загарбникам, мобілізації української нації, а спільному марафону це зробити вдалося. По-друге, з об’єднанням з’явилась можливість отримувати від перших осіб, владних структур, очільників наших Збройних Сил і передавати в ефір офіційну, перевірену інформацію, якій довіряють люди. По-третє, на журналістські вахти (кожен канал, як відомо, одержав свої години мовлення впродовж кожної доби) стали високопрофесійні ведучі, коментатори, модератори – найбільш відомі в Україні, найкращі з тих, які має той чи інший канал. По-четверте, в це творче об’єднання кожен колектив вніс свої ідеї, напрацювання, кращий досвід, і це, як ми бачимо, помітно оживило й урізноманітнило безперервні програми мовлення. По-п’яте, творцям і учасникам цього марафону вдалося переступити через відомчі й олігархічні бар’єри і практично уникати проявів політичної прихильності і боротьби. Втім, віддамо належне і політикам: вони в ці дні, виходячи в ефір, намагаються уникати суперечок з внутрішніми опонентами і критики дій влади – фронт проти ворога має бути монолітним.
Єдиний телемарафон постійно транслюють і місцеві мовники. Та, крім цього, вони подають і локальні новини, а в деяких містах (приміром, Запоріжжя, Львів), за прикладом загальноукраїнського, ведуть власні марафони.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2022_03/1647592485-988.jpg)
Українські ЗМІ і, зокрема, ефір стали потужною інформаційною лінією фронту, могутнім протистоянням ворогові, його жалюгідним спробам сіяти паніку, запускати фейки, тиражувати брехню. І не випадково телевізійні вежі, теле- і радіоцентри з перших днів війни виявилися одними з головних цілей російських агресорів. Серед них – ракетний обстріл київської вежі на Сирці, коли загинули люди, була зруйнована апаратна і тимчасово зник телесигнал. Окупанти обстріляли Харківську телевежу. Були спроби підірвати телевежу в Лисичанську Луганської області, один із снарядів при цьому потрапив у житловий будинок. Під обстріл потрапила вежа в Коростені на Житомирщині. 14 березня російські окупанти нанесли ракетні удари по телевежі в селі Антопіль, що біля Рівного: 21 загиблий, 9 поранених. 16 березня відбувся ракетний обстріл вежі телемовлення у Вінниці. Вибухи пошкодили обладнання комплексу. Трансляція мовлення була тимчасово призупинена.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2022_03/1647592484-140.jpg)
Але ці атаки засвідчують лише безпорадність ворога, його марні спроби применшити український інформаційний спротив. Він шириться, видозмінюється, посилюється. Ось один з останніх прикладів. У співпраці з Міністерством культури та інформаційної політики українські журналісти і режисери створили інформаційний полк ₩AW: War Against War. Мета платформи — посилити протидію відвертій брехні та пропаганді Росії.
"Українці спостерігають шалену кількість інформації, яку генерують та створюють волонтери з різних сфер. І це надзвичайно важливо, адже всі вони посилюють інформаційний спротив нашої країни та показують правду всьому світу. Сьогодні будь-який ролик або фото — це не просто контент. Це підняття бойового духу та доказова база проти злочинних дій російської федерації щодо України. І ми маємо збільшувати їхню кількість аби не залишити ворогу жодного шансу на пропагандистську брехню", —прокоментував Олександр Ткаченко, міністр культури та інформаційної політики України.
* * *
Нам ще належить осмислити, всебічно проаналізувати й оцінити високий професіоналізм, самовідданість, громадянську мужність і патріотизм українських журналістів у цій війні. Але мені хотілося б уже сьогодні привести одні з перших таких оцінок і характеристик. Належать вони Маргарет МакМіллан, відомій канадській дослідниці, авторці книг про війни та їхні наслідки і висловлені в її інтерв’ю для DW. На її думку, Україні вдалося побудувати інформаційну оборону. «Пропаганда завжди була важливою у війні, -- каже вона. -- Але засоби пропаганди змінюються разом зі змінами технологій. У Першій світовій війні обидві сторони скидали одне на одного листівки з літака, тому що таким був шлях до іншої сторони. Під час Другої світової війни, щоб "достукатися" до іншої сторони, використовували радіомовлення. І тепер соціальні мережі стали засобом для спроб послабити ворога та згуртувати власний народ, – каже МакМіллан. – І поки що, я думаю, українці без зусиль виграли інформаційну війну. І цьому наративу вірять. Думаю, вірять навіть у Росії. Наприклад, українці вміло використали полонених військових, які говорили зі своїми матерями. Або за допомогою Facebook показали російським родинам, що їхні сини живі-здорові».
Також дослідниця відзначила: «Російський наратив стає дедалі божевільнішим, якщо можна так сказати. Я маю на увазі заяви, що при владі в Україні наркомани. Що Росія вторглася, щоб не дати Україні отримати ядерну зброю. Україна добровільно відмовилася від ядерної зброї в 1990-х роках. Мені здається, що це не дуже ефективно, чи не так?»
До цих слів додамо: зате ефективність української інформаційної протидії ворогові очевидна, а згуртування в ці дні творчих зусиль, мобілізація вітчизняних масмедійних ресурсів у війні за Україну не мають аналогів не тільки в вітчизняній, а й у світовій журналістиці.
Михайло Сорока
* Точка зору автора може не збігатися з позицією агентства
реклама