![Пам'яті волонтера і розвідника Олександра Мельника (позивний «Камаз») Пам'яті волонтера і розвідника Олександра Мельника (позивний «Камаз»)](https://static.ukrinform.com/photos/2023_03/thumb_files/630_360_1678282975-398.jpg)
Пам'яті волонтера і розвідника Олександра Мельника (позивний «Камаз»)
Олександр Мельник загинув 9 липня під Слов'янськом. Група розвідників, у складі якої він виконував бойове завдання, щойно повернулася на свої позиції. Хлопці устигли зняти бронежилети, зібрались відпочити – і тут приліт ворожої ракети…
«До війни Сашко був фермером, пішов батьковим шляхом. Він вирощував хліб і був дуже щасливим з цього. Мав дружину, двох доньок. І був великим патріотом України», - розповідає сестра Олександра Мирослава Марченко.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2023_03/1678282975-916.jpg)
Напередодні повномасштабного російського вторгенння, 23 лютого, вони вдвох із дружиною виїхали зі Швейцарії, де відпочивали у дітей. Гарні, щасливі були ці дні - з дорогими дітьми, любими маленькими онуками, прогулянками та спілкуванням. Але Олександра тягнуло додому, ніби штовхало, - пора, пора.
«Сашко розповідав, що вже зранку 24-го машин, які їхали з України на Захід, ставало дедалі більше. А його машина одиноко йшла до кордону з Україною. В одному місці довелося сплатити за дорогу. Полька його спитала:
- Куди пан їде?
- В Украйну!
- То ж там война!
- На войну ж і їду!
- Ну й дарма!
І вже тоді, в дорозі, був дзвінок, щоби зранку 25 лютого з'явився у військкомат та отримав повістку», - розповідає Мирослава Василівна.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2023_03/1678282976-509.jpg)
Каже, Олександр був готовий до цього, бо «на ти» з війною ще з 2014 року. Адже уже тоді був спочатку волонтером, а потім і водієм у парамедиків.
Відома вінницька волонтерка Олена Верлан-Кульшенко згадує, що познайомилась з Олександром Мельником улітку 2014 року, коли разом забирали тіло загиблого уродженця Муровано-Куриловецького району із зони бойових дій. Високий, неговіркий, відповідальний, надійний.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2023_03/1678282974-968.jpg)
«Потім, у 2015-му, я їздила з допомогою в ПДМШ імені М. Пирогова (Перший добровольчий мобільний шпиталь імені Миколи Пирогова — ред.), в одну із поїздок моїм водієм був Саша. Так він познайомився з медиками-пироговцями. А згодом пішов сам в ПДМШ водієм. Він був комунікатором між мною і сином Віталіком, коли той був у складі ПДМШ, і я через Сашу передавала передачі.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2023_03/1678282975-268.jpg)
Ми із Сашею зустрічались і під час моїх волонтерських поїздок на фронт, і у справах. Багато розмовляли під час приїздів з гуманітарною допомогою в Бахмутську лікарню, де розташовувалась база ПДМШ. Тоді, 2015-го, теж було літо, ми щовечора гуляли, якщо можна було так назвати прохід з рушниками і речами від спорткомплексу до лікарні, бо помитись після робочого дня можна було лише у спорткомплексі. Йшли й говорили про те, що прийде час, коли перестануть глушити зв'язок телефонний, коли в магазин можна буде ходити вільно, а не заходити по двоє під пильним оком військових», - розповідає Олена.
А у липні 2022-го довелося повертати у рідні Муровані Курилівці на щиті його самого.
Олександр був військовослужбовцем у складі Могилів-Подільського батальйону сил територіальної оборони ЗСУ. Мирослава Марченко каже, що він дуже хвилювався, що від призову до відправки у зону бойових дій потрапив не одразу, а тільки у червні. Бо вважав, що має бути там, де вирішується доля вільної країни і кується перемога.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2023_03/1678282973-146.jpg)
«Якось я сказала йому: «Я пишаюсь тобою, Сашко, що ти там!» А він мені відповів, що й сам собою пишається, бо зумів це зробити. Ніколи не забуду цих слів, це орієнтир і для мене, мого життя», - каже пані Мирослава.
Олександру Мельнику було 58 років, коли він загинув. Земляки і друзі згадують його, як патріота. Він був депутатом районної ради, був серед перших на Майдані, робив усе, що міг, для становлення на Вінниччині Православної Церкви України.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2023_03/1678282973-876.jpg)
Про обставини загибелі «Камаза» розповіли його сестрі Мирославі Марченко бойові побратими Олександра. Важко поранений, він увесь час поривався піднятися, щоб показати, якою дорогою треба вести його хлопців далі. Навіть в останні двадцять хвилин свого життя він прагнув служити Україні.
Фото: Фейсбук-сторінка Мирослави Марченко