![Так виглядають стелажі “архіву КГБ” Так виглядають стелажі “архіву КГБ”](https://static.ukrinform.com/photos/2024_07/1720514283-661.jpg)
“Ми зараз знаходимося в приміщенні, яке було обладнане вже за незалежної України. Якщо міряти нашими мірками, це одне із найсучасніших приміщень архіву: тут і система кондиціонування, і схема приміщень відповідна. Єдине, що в нас у більшості сховищ стоять “старорежимні” стелажі, але ми намагаємось їх міняти на сучасні, мобільні”, - одразу береться за екскурсію Андрій КОГУТ, директор Галузевого державного архіву Служби безпеки України. З 2016 року він відповідає за цю установу.
На відміну від багатьох інших, - архіви СБУ привертають особливу увагу науковців, дослідників, юристів, журналістів, а також тих, хто шукає сліди своїх репресованих родичів. Адже з 2015 року всі документи радянського періоду є відкритими.
![Одна із справ з архіву Одна із справ з архіву](https://static.ukrinform.com/photos/2024_07/1720514598-846.jpg)
У коробках лежать справи тих, хто потрапив під “пильне” око НКВД-КГБ. Андрій Когут відкриває першу, яка потрапила під руку, коробку і показує у найпухкішій папці “речдоки” - зошити, списані дрібними щоденниковими записами, вірші - на справі проставлена стаття, яка інкримінувалась, - “зрада батьківщини”.
“Це справа 1965 року, їй вже майже 60 років. Тобто це якісь спогади людини, які вона собі нотувала, потім це знайшли при обшуку, і вже пішло як “речові докази”. Тут була, бачите, проведена графологічна експертиза. Є результати. Ці речові докази дуже часто цікавіші, ніж самі справи. Справи типові, за лекалами”.
Їх тут на стелажах сотні… Збоку, окремо, папки із розстрільними списками. Поруч - підшиті матеріали про знищені справи. Рукописи горять, горять, на жаль…
![Андрій Когут біля документів із знищеними справами та розстрільними списками Андрій Когут біля документів із знищеними справами та розстрільними списками](https://static.ukrinform.com/photos/2024_07/1720514751-592.jpg)
Те, що в народі називають “архів КГБ”: це переважно справи репресованих. Але не лише - це і спецоперації КГБ, і боротьба із рухом опору та дисидентами, українською діаспорою та інші. І це чи не найбільший відкритий архів радянських каральних органів.
“Принцип організації архіву такий, - пояснює співрозмовник, - в 1954, коли з МВД було створено КГБ, до регіонів почали відправляти архівні справи. Спрямовували за місцем засудження, або за місцем народження. Тобто, якщо людина була засуджена на території радянської України, а народжена, приміром, у Казахстані, то, швидше всього, справа може бути у нас”.
Архіви КГБ охоплюють період з 1917 по 1991 рік. Але тут можна знайти документи і кінця ХІХ століття. “Це, як правило, різні родинні документи: про народження, шлюб, які були вилучені чекістами під час обшуків. Наш найдавніший документ (не справа) це середина ХІХ століття”, - каже директор архіву.
Часто родичам репресованих доводиться шукати відомості по різних архівах у різних областях України. І добре, коли їхні пошуки завершуються саме тут.
![Одна із справ, щоденники та речові докази і життя та смерть репресованої людини вміщаються іноді у таких невеликих папках Одна із справ, щоденники та речові докази і життя та смерть репресованої людини вміщаються іноді у таких невеликих папках](https://static.ukrinform.com/photos/2024_07/1720514893-908.jpg)
Створення єдиного архівного центру при Інституті Національної пам’яті, як планувалося раніше через війну та відсутність фінансування поки на паузі. Тож поки все залишається як було - кожна архівна установа тримає у себе свій “скарб” у справах репресованих.
Тим часом ми говоримо з Андрієм Когутом про те, як змінилась робота архіву СБУ з початком Великої війни, чи можуть документи радянського періоду розказати більше про наших ворогів і чи змінились сьогодні їхні методи?
АРХІВИ СБУ ТА ВЕЛИКА ВІЙНА
“Перші кілька місяців широкомасштабного вторгнення ми були зайняті евакуацією, облаштуванням місць зберігання документів. Але з квітня-травня 2022-го ми вже почали відновлювати роботу звичайної архівної установи. Почали піднімати звернення і запити, які надійшли до нас напередодні 24 лютого і на які не встигли дати відповіді. Це, мабуть, один із таких важливих викликів, перед якими ми зараз стоїмо, - попри повномасштабні воєнні дії, ми продовжуємо функціонувати як архівна установа”, - каже Когут.
Для відвідувачів майже нічого не змінилося - хіба що неможливо користуватися читальною залою у звичайному форматі. Але на конкретний запит потрібні документи оцифровують і надсилають електронною поштою. Форма запиту є на сайті СБУ. Архів відповідає всім.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2024_07/1720515045-698.jpg)
Як і до 2022, так і зараз більшість запитів — це ті, хто шукає інформацію про своїх рідних. Потім йдуть дослідники, журналісти. Рубіконом був 2014-2015 рік, тоді кількість звернень зросла в рази. Особливо від закордонних дослідників.
“Війна для нас почалася в 2014-му. Про долю архівів на тимчасово окупованих територіях ми, на жаль, достеменно не знаємо. У нас є певна інформація: як правило, їх намагаються перемістити кудись на територію Росії, де їх використовують. Де архіви неможливо вивезти, їх, вочевидь, знищують.
“З 2022-го ми збільшили обсяги оцифрування документів практично вчетверо. І це завдяки підтримці міжнародних партнерів з Німеччини, Чехії, Канади. Тобто, доукомплектували наш архів обладнанням для оцифрування і зберігання цифрових копій. Ми максимально намагаємося оцифровувати документи і справи, які, на нашу думку, становлять суспільний і науковий інтерес”, - розповідає керівник архіву СБУ.
- Чи можна говорити про те, що методи та механізми роботи каральної системи СРСР і нинішньої Росії, ідентичні?
- Так, цілком. Більше того, ми навіть можемо, завдяки тим документам, які у нас зберігаються (як правило, це нормативні, розпорядчі, інструктивні документи КГБ і їхніх попередників), стверджувати, що Росія продовжує використовувати всі напрацювання комуністичної системи, особливо такі як репресії і контроль над суспільством. Депортація українських дітей - свідчення того, що росія не лише використовує старі методи катувань, а й вигадує нові. І це погана новина не тільки для нас, а й для всього цивілізованого світу. Бо російські спецслужби можуть “поширювати” таку практику на інші країни.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2024_07/1720515162-540.jpg)
ВІДКРИТІ АРХІВИ
Потерпаючи від спеки (у приміщенні економлять електроенергію і архіви, як і люди, обходяться без кондиціонерів), ми продовжуємо розмову. Попри складні теми, в Андрія Когута добре почуття гумору і його коментарі дещо згладжують цю емоційно важку історію.
Архів КГБ переживав кілька трансфомацій і рівнів відкриття і засекречення, останній з яких - часи Віктора Януковича, деякі з тогочасних секретних статусів тільки нині відкривають. І сьогодні архів СБУ є одним із найбільш відкритих і доступних серед архівів колишнього КДБ у пострадянських країнах. Цим користуються і наші громадяни, і дослідники з усього світу.
Довкола документів радянських часів і досі “крутиться” чимало історій. Скажімо, про “чистки-пожежі” в архівах. Або про те, що архіви прискіпливо втаємничують справи своїх агентів. Скажімо, у довоєнний час у деяких справах, які видавали на запит, були заклеєні прізвища тих, хто співпрацював з “органами”.
“Така практика колись була, - підтверджує Андрій Когут, - але зараз такого немає. У 2015 році з'явилося законодавство, яке передбачає, що колишні агенти і співробітники не можуть бути таємними і їхні справжні імена можна оприлюднювати. На ці архіви не поширюється законодавство про захист персональних даних. Тобто на сьогодні можна відкрити, дізнатися, чи співпрацювала людина з органами”.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2024_07/1720515321-821.jpg)
Наприклад, у 90-ті роки у Польщі, Чехії та Угорщині відкритість архівів мала прикладний характер, тобто, політики мали пройти перевірку на можливу “співпрацю” з радянськими органами держбезпеки у минулому. Періодично там вибухали скандали, до яких були залучені медіа, політики, суспільство.
- Чи горять архіви?
- Робота архіву КГБ після 1954 року відзначилася масовою чисткою. Якщо говорити про перші два роки після створення КГБ, то з понад 4 мільйонів справ було знищено майже півтора мільйони. Пізніше практика “чисток” архівів продовжувалася. Останній такий епізод - це кінець 80-х, тоді в архівах багато чого знищили.![Стоси “гросбухів” з переліками знищених справ Стоси “гросбухів” з переліками знищених справ](https://static.ukrinform.com/photos/2024_07/1720515687-669.jpg)
Після масштабних сталінських репресій партія була зацікавлена у тому, щоб якомога менше компромату зберігалося в архівах. І відповідно, після смерті Сталіна багато документів було знищено.
З початком повномасштабного вторгнення в Україні були спроби чистити архіви?
- Ні. Архіви ми намагалися максимально евакуювати і зберігати. Це ключове завдання під час війни. Інформація має бути доступна. Бо Росія використовує історію як один із фронтів війни, ідеологічної боротьби, дезінформації, створення фейків проти України. І наша - зокрема, Державного архіву СБУ - відповідальність у тому, щоб кожен, хто хоче перевірити інформацію, міг це зробити якнайпростіше і якнайшвидше.
Для нас важливо, щоб якомога більше науковців приїжджали і знайомилися з архівом СБУ. Тут є відповіді на багато питань. В тому числі для розуміння злочинної суті держави-терориста, якою є сучасна Росія.![](https://static.ukrinform.com/photos/2024_07/1720515965-735.jpg)
Андрій Когут дістає з полиць друковані видання, - це ті архіви, які стали загальнодоступними без жодних запитів. У сучасних книгах є к’юар коди, відсканувавши які, можна побачити оригінали документів.
- У нас відкриті ці документи, ми їх публікуємо, але у суспільстві не завжди існує відповідний резонанс. Дивіться, це книжка про художника Миколу Глущенка, який тривалий час жив в еміграції і мав славу опозиційного митця. Він був близький з діячами української політичної та мистецької еміграції і тоді ж був завербований радянськими спецслужбами, мав псевдо “Ярема”, “Художник”. Книгу видано на основі розсекречених документів. Але ця історія уже вийшла з площини актуальних подій.
![Андрій Когут показує видання з розсекреченими архівами КГБ Андрій Когут показує видання з розсекреченими архівами КГБ](https://static.ukrinform.com/photos/2024_07/1720516028-453.jpg)
Одна з книг, яку ми видали, це «Кримськотатарський національний рух 1917-20-х років”. Це дуже маловивчена тема. Є кримінальна справа, яка знаходиться в Криму. Частина документів вважалася втраченою (про діяльність національно-визвольного руху кримських татар на початку 20 століття, - ред.), але ми їх знайшли у справі-формулярі, що була передана для зберігання у Києві. Це документи Парламентської комісії, що здійснювала дослідження від наслідків першої більшовицької окупації Криму взимку 1917-1918 років. У книзі ми також опублікували протоколи перших засідань Курултаю, національного парламенту, який створили тоді ж, коли й Центральну Раду. Там супер цікаві документи: як кримські татари сперечаються про те, чи може жінка голосувати з точки зору шариату. І вони тоді вирішили, що може і надали їй це право.
Коли після 2015-го року ми почали працювати з архівами НКВД-МГБ-КГБ, була ілюзія, що черги охочих працювати з документами стоятимуть тут на декілька кілометрів. Але виявилося, що існує суспільна інерція… То ми вирішили, що не будемо чекати, будемо створювати умови і почали видавати ці книжки. Тож коли дослідники, журналісти захочуть - зможуть пропрацьовувати ці теми.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2024_07/1720516147-636.jpg)
Де їх можна прочитати? Ми розсилаємо ці книжки по бібліотеках. На сторінці архіву на сайті СБУ є лінк, якщо за ним перейти - то в PDF можна побачити і завантажити всі видання, які ми видали раніше. Ми зацікавлені в тому, щоб з ними працювали. Тому що кожен такий документ - це фактично запрошення до переосмислення історії, в якій ще залишається чимало “білих плям”.
- Провокативне питання про сучасність… А чи можливо сьогодні переглянути справи на діячів епохи становлення Незалежної України?
- Тут, мені здається, ми вже починаємо говорити більше про специфіку спецслужби сучасної і про те, як працювало КГБ колись. Це кардинально різні підходи і принципи. СБУ сьогодні – це оновлена і прозора структура, яка повністю очистилася від старого спадку, залишивши його лише для вивчення та аналізу.
- Тобто, таких справ нема?
- Скажімо так: таких справ у нас на зберіганні нема. Сьогодні Служба безпеки працює по-іншому.
ЯКІ ФАКТИ ЗДАТНІ ВРАЗИТИ ДИРЕКТОРА АРХІВУ СБУ
Збереження та дослідження архівів, керівництво колективом та відповіді на поточні виклики - це те, чим займається Андрій Когут більшу частину часу. То чи вистачає його, наприклад, на хобі? Отримати відповідь на таке питання вийшло складніше, аніж щодо архівних справ... І все ж.
![](https://static.ukrinform.com/photos/2024_07/1720516264-461.jpg)
Подорожі, які до цієї посади, були для Андрія Когута частиною відпочинку, нині переросли у професійну діяльність. “У нас є багато міжнародних проєктів і ми бачимо для себе як одне з таких завдань,- заохочувати іноземців до дослідження і вивчення української історії. Ми маємо розгалужене партнерство, то до повномасштабного вторгнення доводилося багато мандрувати”.
Те саме з читанням: “коли читання перетворюється з хобі на роботу, тоді його важко назвати хобі”, - усміхається співрозмовник.
На питання, яке часто ставлять директору, - чи часто він буває, власне, в архівах, сміється: щодня. А от наскільки здатні архівні факти вразити загартовану людину - пояснює: “Мій приклад - не показовий. Тому що те, що дивує мене, не дивує, як правило, тих, хто запитує. А те, що, навпаки, дивує їх, не здивує мене. Наприклад, я працював з темою депортацій. Знайшов табличку, скільки було депортованих. Це було для мене відкриття. Якщо ж я покажу цю табличку журналістам, то вони її сприймуть інакше, адже статистична інформація не буде настільки промовистою як персоналізована історія.”
![](https://static.ukrinform.com/photos/2024_07/1720516353-942.jpg)
Андрій Когут усміхається і проводжає нас до тих самих “гарячих” сходів, які ведуть у сховище. Там, де у сусідніх теках зберігаються справи - терор, депортації, арешти, страти - все те, що породжувала і чим живилася репресивна система СРСР і що продовжує сучасна Росія. Тепер це місце, де не приховують історію. Адже найкращим способом боротьби з пропагандою та маніпуляціями є правда.
Ярина Скуратівська, Київ
Фото Володимира Тарасова